Adaptarea Bubuloimare
Lumea noastră, caldă, primitoare, cu care ne-am obisnuit.
... dar când ne uităm in sus, ne ne întrebăm:
Ocupăm noi un loc special in cosmos ?
Sau mai degrabă suntem doar niste existente insignifiante ?
Universul este, oare, primitor sau ostil ?
Ne-am putea întreba pentru totdeauna.
Sau ne-am putea părăsi casa, într-o aventură supremă.
Pentru a descoperi minunătii.
Să înfruntăm orori.
Lumi noi si frumoase.
Puteri întunecate si malefice.
Începutul timpurilor.
Momentul creatiei.
Vom avea, oare, îndrăzneala să vedem toate acestea ?
Sau vom alerga înapoi spre acasă ?
Nu avem cum altfel să aflăm...
Călătoria noastră prin timp si spatiu începe cu un singur pas.
La marginea spatiului, la numai 100 km altitudine...
... doar o oră de mers cu masina.
Acolo jos, viata-si continuă cursul.
Traficul e groaznic, tranzactiile continuă...
... se difuzează, în continuare, Star Trek...
Când ne întoarcem acasă, dacă ne întoarcem acasă...
... va fi la fel ?
Vom fi la fel ?
Va trebui să lăsăm toate acestea în urmă.
Să ne scufundăm degetul mare în imensul si întunecatul ocean.
Până pe Lună.
Zeci de astronauti au făcut acest drum înaintea noastră.
12 dintre acestia chiar au păsit pe Lună.
La doar 400.000 km de casă.
Trei zile într-o navă spatială
Goală.
Desertică.
E ca un câmp de luptă părăsit.
Insă ciudat de cunoscut.
Atât de aproape, încât parcă nici nu am fi plecat de acasă.
Primele urme ale pasilor lui Neil Armstrong.
Arată de parcă ar fi fost făcute ieri.
Nu este aer, să le schimbe.
Ar putea supravietui milioane de ani.
Poate mai mult decât noi.
Timpul nostru este limitat.
Trebuie să facem propriul nostru pas urias.
Un milion de mile, 5 milioane, 20 milioane mile.
Suntem cu mult mai departe decât s-a aventurat vreun om vreodată.
Afară în întuneric, o fată cunoscută.
Zeita iubirii, Venus.
Luceafărul diminetii.
Luceafărul de seară.
Întâmpinând ziua la Răsărit,...
... spunându-i "noapte bună", la Apus..
O soră a planetei noastre...
... de aproximativ aceasi talie si gravitatie ca si Pământul.
Ar trebui să fim în sigurantă aici...
Numai că sonda spatială Venus Express îsi porneste alarmele.
Ne spune că, acesti nori orbitori, sunt făcuti din ucigasul acid sulfuric.
Atmosfera planetei se sufocă în dioxid de carbon.
Neasteptat. Venus e o zeită furioasă.
Aerul ei este otrăvitor, presiunea, de nesuportat.
Si e foarte cald, aproape 500 de grade C.
Dacă am zăbovi un pic prea mult, ne-am
descompune, ne-am sufoca, am fi striviti si arsi.
Nimic nu poate supravietui aici.
Nici măcar această sondă-robot sovietică.
Învelisul său masiv a fost compromis de conditiile atmosferice extreme.
Superbă, de pe Pământ, când o privim de aproape, această zeită e hidoasă.
Sora draconică a Terrei.
Presărată cu mii de vulcani.
Cu căIdura Soarelui retinută de dioxidul de carbon atmosferic.
Venus e în flăcări.
ÎncăIzire globală la nivel nebunesc.
Înainte ca acestea să aibă loc, poate cândva Venus a fost frumoasă, calmă...
... ca si sora ei, Terra.
Acesta ar putea fi viitorul planetei noastre.
Unde sunt stelele licăritoare ?
Sferele minunate alunecând prin spatiu ?
Poate n-ar trebui să ne aflăm aici, poate ar trebui să facem cale întoarsă.
Dar e ceva în legătură cu Soarele, ceva hipnotic, precum Medusa.
Prea monstruoasă să o privesti, prea puternică să i te împotrivesti.
Ispitindu-ne tot mai aproape, precum molia spre flacără.
Asteaptă, mai e ceva, ascuns lângă Soare.
Trebuie să fie Mercur.
Dacă te apropii prea tare de Soare, asta se întâmplă.
Variatiile termice sunt foarte mari aici.
Noaptea, sunt -170 de grade...
... pentru ca ziua să se ajungă la 400, cu plus.
Arsă, apoi înghetată.
Sonda spatială Messenger ne relatează un lucru ciudat.
Pentru talia ei, Mercur exercită o fortă gravitatională foarte mare.
Este o minge uriasă de fier, învelită într-o mantie subtire de piatră.
Nucleul a ceea ce a fost cândva o planetă mult mai mare.
Dar unde e restul ?
Posibil ca o planetă rătăcită, să se fi izbit de Mercur...
... deposedându-I de straturile superficiale, într-o partidă ucigasă de pinball cosmic.
Planete întregi în derivă, prin cosmos...
... nimicind totul în cale.
Lar noi, prinsi la mijloc.
Vulnerabili, expusi, mici.
Totul ne îndeamnă să ne întoarcem.
Dar cine se poate împotrivi ?
Soarele în întreaga lui splendoare...
Lumina noastră, viata noastră...
... tot ce facem stă în puterea Soarelui,
Depinde de el.
El e Helios, zeul grecilor, mânându-si carul pe cer.
Zeul Ra al egiptenilor, renăscând zi de zi.
La Stonehenge, e venerat răsăritul Soarelui, la solstitii.
De milioane de ani...
... am privit Soarele, ca si cum ne-am fi uitat la chipul lui Dumnezeu.
Este atât de departe încât...
... dacă s-ar stinge, noi nu am sti asta decât după opt minute.
E atât de mare, încât Pământul ar încăpea în el de un milion de ori.
Dar cui îi mai trebuie numere ? Noi îI avem în realitate !
ÎI vedem zi de zi, un chip binecunoscut pe cerul zilei.
De aproape, însă, e de nerecunoscut.
O mare învolburată de gaz incandescent.
Termometrul sare către 5000 de grade C.
În nucleu, probabil e de zeci de milioane de ori mai mult.
Îndeajuns de fierbinte pentru a transforma milioane de tone de materie...
... în energie în fiecare secundă.
Mai mult decât a produs, însumat, omenirea.
Minimalizând puterea tuturor armelor nucleare de pe Pământ.
De acasă, folosim această energie ca si lumină si căIdură.
De aproape, însă nimic nu este primitor.
Forta sa electro-magnetică erupe sub forma
unor arcuri gigantice de gaz incandescent.
Unele sunt mai mari decât o duzină de Pământ-uri.
Mai puternice decât zece milioane de vulcani terestri.
Atunci când penetrează suprafata ele expun straturi mai reci de dedesubt...
... aceste regiuni fiind petele solare.
Ele sunt usor mai reci decât zonele din jur, motiv pentru care par negre...
... dar sunt, totusi, mai fierbinti decât orice de pe Pământ.
Pe lângă asta, sunt si enorme- până la 20 ori dimensiunea Pământ-ului.
Într-o bună zi, însă, toate acestea vor înceta,
combustibilul solar se va fi consumat.
Când soarele va muri, va fi sfârsitul si pentru Pământ.
Acest zeu dă viată, o ia...
... si cere să păstrăm distanta.
Cometa aceasta s-a aventurat prea aproape.
Dogoarea Soarelui o dezintegrează, evaporând-o...
... creând o trenă de milioane de kilometri.
Aici este extrem de frig.
Nu există îndoială cu privire la originea acestor
comete, adâncurile înghetate ale Spatiului.
Dar toate acestea: abur, gheizere si praf...
... sunt tot din cauza Soarelui, care topeste inima de gheată a cometei.
Ciudat.
Un fel de bulgăre de zăpadă murdar, învelit în smoală.
Grăuncioare ce par materie organică...
... conservate în gheată de cine stie când...
... poate chiar de la începuturile Sistemului Solar.
Posibil ca o astfel de cometă să se fi lovit de tânărul Pământ, miliarde de ani în urmă.
Posibil să fi adus cu ea materie organică si apă...
... ingredientele primordiale ale vietii.
Posibil să fi semănat sămănta vietii pe Terra...
... care a evoluat în tine si în mine.
Dar dacă o cometă ar lovi Pământul acum ?
Gânditi-vă la dinozauri, rasi de impactul unei comete sau asteroid.
E doar o chestiune de timp.
Până la urmă, într-o bună zi, vom urma exemplul dinozaurilor.
Dacă de pe Pământ viata ar dispărea, am rămâne blocati aici...
... fără adăpost, în derivă într-un Univers ostil.
Ar trebui să ne căutăm altă casă.
Printre milioanele, miliardele de planete...
... trebuie să fie una nici prea caldă, nici prea rece, cu aer, soare, apă...
... unde să ne putem comfortabil, adăposti.
Planeta Rosie.
Inconfundabila, Marte.
De secole, am privit spre Marte, dorind o companie...
... căutând semne de viată.
Ar putea exista viată extraterestră aici ?
Suntem pregătiti să rescriem cărtile de istorie, să rupem cărtile de stiintă...
... să dăm întreaga lume peste cap ?
Ceea ce urmează poate schimba totul.
Mai mult decât oricare alta, planeta Marte ne captează imaginatia.
Gânditi-vă la filmele SF, benzile desenate: ce urmează ?
Martienii ?
E doar fictiune, nu ?
Dar, dacă chiar există ceva aici ?
Greu de imaginat, totusi. De aproape, aceasta este o planetă moartă.
Mecanismele care fac Pământul locuibil, sunt oprite aici, de milioane de ani.
Rosie si moartă.
Marte este o imensă fosilă.
Asteaptă. Ceva este viu.
Un diavol de praf, unul mare.
Mai mare decât cele mai mari tornade de acasă.
Există vânt...
... si, dacă există vânt, înseamnă că există atmosferă.
Ar putea această atmosferă să sustină viata extraterestră ?
Pentru noi, însă, este irespirabilă...
si nu există un strat de ozon.
Nimic care s ne protejeze împotriva radiatiilor solare ultarviolete.
Este si apă...
... dar temperaturi foarte scăzute o tin într-o înghetare constantă.
E greu de crezut că ceva ar putea trăi aici.
Pe Pământ, există vietuitoare care trăiesc în friguri sau în căIduri extreme...
... chiar si în cele mai adânci gropi abisale.
Asemeni unui virus.
Viata se adaptează, se extinde.
Poate chiar asta facem acum...
... purtăm acest virus al vietii prin Univers.
Chiar în conditii extreme, în mod obisnuit viata găseste o cale.
Însă, pe o planetă moartă ?
Fără o modalitate de a reîncărca solul,
fără căIdură, care să topească apa înghetată ?
... si cu asa mult praf, e greu de întrezărit calea.
Olympus Mons, numit dupa locuinta zeilor greci.
Un imens si străvechi vulcan.
De trei ori mai mare decât Everest-ul.
Nu e niciun semn de activitate.
De când a fost descoperit, în anii '70, a fost declarat stins.
Stai putin.
Acestea arată ca si cum s-ar scurge lavă.
Numai că orice curgere de lavă ar fi demult
dusă, blocată de craterele meteoritilor.
Doar dacă, acest monstru nu este mort, ci doar adormit.
Ar putea fi chiar acum magmă curgând sub scoartă...
... acumulându-se, asteptând să fie eliberată.
Activitatea vulcanică ar putea topi apa înghetată din sol...
... pompând gaze în atmosferă, reciclând minerale si nutrienti.
Creând toate conditiile prielnice necesare vietii.
Ceea ce vedeti face ca Marele Canion să pară ca o crăpătură în trotuar.
Interminabilă dezolare...
... atât de vastă încât s-ar putea întinde de-a lungul Americii de Nord.
Dar aici, semne de activitate, eroziune, si ceva ce aduce a albii secate.
Poate că activitatea vulcanică a topit gheata din sol...
... producâd scurgeri de apă prin acest vast canion.
Vulcani de sub pământ ar putea topi, în continuare gheata, formând apă.
Lar unde este apă, ar putea fi si viată.
Căutările după viată au ca vârf de lance acest umil tovarăs...
... modulul NASA, Opportunity.
Caută dovezi că aceste câmpii sterpe...
... au fost cândva lacuri sau chiar oceane, care ar fi putut adăposti viata.
Priviti aceste crevase.
Sondele spatiale care orbitează planeta scot la iveală tot mai multe.
Mai multe dovezi că Marte e bine si sănătoasă...
... ca apa curge sub suprafata ei chiar acum.
Apă care ar putea sustine viată martiană.
Tot ce ne rămâne de făcut e să o găsim.
Poate că deja am si găsit ceea ce căutam pe Pământ.
Există o teorie conform căreia viata ar fi debutat
aici si, ulterior, ar fi fost translocată pe Terra.
Impactul unui asteroid ar fi putut să propulseze fragmente din Marte...
... împreună cu microorganisme, în spatiu...
... inclusiv pe Pământul pe atunci tânăr, care ar fi implantat viata aici.
Nu e de mirare că ne fascinează Marte atât de mult,
aceasta ar fi putut fi locuinta noastră ancestrală.
S- ar putea să fim cu totii martieni.
Nu mai e Marte pe care I- am cunoscut cândva...
... locul lui I-a luat această planetă nouă, activă, în continuă schimbare.
Si dacă planeta Marte nu o cunoastem, vecinul de la usa alăturată...
... cum să ne mai imaginăm surprizele care ne stau in fată ?
Busola noastră arată prin cosmos...
... cu 14 miliarde ani înainte...
... către momentul creatiei..
Începem să devină înfricosător..
Parcă ne-am afla într-un imens joc virtual.
Numai că toate acestea sunt prea aievea.
Asteroizi, unii de sute de kilometri lătime.
Acesta trebuie să aibă vreo 30 km lungime.
Si priviti: ancorată pe el, o sondă spatială.
Trebuie că nu i-a fost usor...
... să parcheze pe un asteroid care se deplasează cu 80.000 km/h.
Cam multă muncă, doar pentru a studia un pietroi.
Pietroi, care de obicei intră în coliziuni...
... dezintegrându-se si căzând pe Pământ, sub formă de meteoriti.
Strămosii nostrii au văzut stelele căzătoare ca semne magice.
Si aveau dreptate.
Pietroaie ca acestea au fuzionat între ele, dând nastere planetelor...
... inclusiv planetei noastre.
Destul de magic.
Prin datarea meteoritilor căzuti pe Pământ...
... putem spune că planetele au 4.5 miliarde de ani.
Acestia reprezintă certificatele de nastere ale Sistemului Solar.
Dintr-un motiv anume, aceste stânci nu au fuzionat într-o planetă.
Ceva trebuie să le fi oprit.
Ceva puternic.
Jupiter.
Ce monstru.
Pe putin de o mie de ori mai mare decât Pământul...
... atât de mare încât toate celelalte planete ar încăpea în el.
Ceva atât de mare îsi domină vecinii.
Gravitatia lui distruge asteroizii.
Si este impresionant.
Dar această frumusete este o bestie.
Este, aproape în totalitate, constituit din gaze.
O încercare de aterizare aici si te scufunzi direct
prin straturile sale direct în uitare.
Si aspectul frumos al lui Jupiter ?
Rezultatul unei violente feroce.
Viteza sa de rotatie este enormă,...
... biciuind vânturi de sute de km/h...
... transformând norii în valuri, vârtejuri, vâItori...
... si aceasta, legendara Mare Pată Rosie.
Cea mai mare si cea mai violentă furtună din întreg Sistemul Solar.
De peste trei ori mărimea Pământului,
se dezlăntuie mânioasă de mai bine de 300 de ani.
Toti acesti nori învolburati trebuie să fi pornit o furtună electrică.
Un singur fulger este de 10.000 de ori mai puternic decât oricare de acasă.
Se pare că cel mai sigur loc de unde să admiri Jupiter este de la distantă.
Acolo sus, la poli...
... acele lumini dansând, sunt ca si aurora boreală de acasă.
Dar detectorul Geiger-Muller o ia razna.
Se pare că si acestea sunt periculoase, generate de radiatii ucigătoare.
Aici, nimic nu e ceea ce pare.
Universul abundă în terori, capcane.
Poate acesta este un refugiu sigur, multicolora lună, lo.
Gresit.
Foarte gresit.
Aceste culori fermecătoare provin de la roca topită, vulcani scuipând lava.
Călătoria noastră de-a lungul Universului, devine o luptă pentru supravietuire.
Trebuie să sperăm că dacă trecem de pericole...
... vom fi premiati cu minuni dincolo de imaginatie.
650 de milioane de kilometri de acasă...
... să zbori cu un avion de pasageri până aici ar dura un secol.
Ce loc ciudat.
Si, totusi, pare foarte cunoscut.
Un pic ca si regiunea arctică, cu toată gheata asta, creste si crevase.
E luna lui Jupiter, Europa.
Si, poate, precum în regiunile arctice, această
gheată pluteste pe apă, în stare lichidă.
Dar suntem la 800 de milioane de kilometri de la Soare.
Cu sigurantă, Europa e înghetată bocnă.
Asta, dacă nu cumva, gravitatia lui Jupiter
declansează frecare în centrul satelitului...
... transformând gheata in apă, permitând vietii să se dezvolte în ape...
... sub scoarta-i înghetată.
Am putea fi la câtiva metri de extraterestri.
De un întreg ecosistem de microorganisme, crustacee, poate chiar cefalopode...
Singurul lucru între noi si potentiala viată extraterestră...
... acest strat de gheată.
Dar până vom trimite o sondă spatială să sape aici...
... secretele Europei vor rămâne de neatins.
Ne-a captivat imaginatia, ne-a bântuit visele.
Si iată-I, învârtindu-se în fata ochilor nostrii.
Saturn.
Numit după zeul roman...
... care a domnit peste o eră de aur a păcii si a armoniei.
Această planetă este gigantică minge de gaz,
atât de usoară, încât ar putea pluti pe apă.
Impresionantele sale inele s-ar întinde aproape de la Pământ la Lună.
Sonda spatială Cassini.
Captează unde radio fantomatice.
Probabil emise de aurorele din jurul polilor lui Saturn.
Aceasta este adevărata muzică a sferelor:
Cassini ne spune de unde vin aceste inele.
Ele sunt resturile unui satelit sfârtecat
de atractia gravitatională a lui Saturn.
Incomparabilă frumusete, dintr-o distrugere totală.
Miliarde de schije de gheată.
Unele, nu mai mari decât cuburile de gheată altele, cât casa.
Se ciocnesc, se împrăstie, se reasamblează.
E ca o captură, din vremurile timpurii ale Sistemului Solar...
... pe când praful si gazele orbitau în jurul soarelui nou-format...
... si gravitatea isi făcea magia, atragând laolaltă resturi...
... până când dintr-un gunoi spatial
ca acesta, a luat nastere casa noastră.
Am putea sta aici pentru totdeauna.
Dar este atât de mult de mers, si multe de văzut.
Ca si această lună înfăsurată in nori grosi, Titan.
Există atmosferă, acolo jos.
Există vânt, ploaie, chiar anotimpuri.
Râuri, lacuri si oceane.
Arată atât de cunoscut, atât de asemănător cu Pământul.
Doar că asta ne e apă, ci gaz natural lichid.
De sute de ori mai multe gaze naturale decât
toată rezerva terestră de petrol si gaze naturale.
Poate, într-o zi, vom folosi această energie să alimentăm o colonie.
Presupunând că Titan este abiotic.
Sonda spatială Huygens exact asta caută.
Ne comunică faptul că în sol există materie organică.
Dar este atât de rece, -180 de grade C.
Viata nu are cum să se dezvolte aici.
Poate, doar dacă Titan s-ar încăIzi.
Este prezisă pentru viitor o crestere a temperaturii solare.
Când se va intâmpla, poate viata va răsări aici sus...
... exact cum a făcut-o pe Pământ.
Si pe măsură ce Pământul va deveni prea
fierbinte pentru noi, poate ne vom muta pe Titan.
Într-o zi, s- ar putea să numim acest loc îndepărtat, casă.
Casa.
Suntem la mai bine de un miliard de kilometri de ea, acum.
Din acest punct, pierdem contactul vizual cu Pământul.
Stăm pe o stâncă.
Privim peste imensul hău care se intinde către începutul timpului.
Avem curajul să sărim ?
Ne aflăm la marginile Sistemului Solar.
Nevăzuti de pe Pământ, necunoscuti pentru aproape întreaga istorie.
E ca si cum ne-am scufunda în abisurile oceanului.
Cercurile acelea sugerează faptul că axa lui
Uranus a fost răsturnată cândva de pe axă...
... prin coliziune cu o planetă rătăcită.
E sinistru aici..
Începem să ne simtim mici, singuri.
Probabil asa ne vom simti la marginea Universului.
Dar abia dacă am părăsit malul.
Dacă Sistemul Solar are fi lat de 1.6 km,
până acum am fi călătorit cam 7.5 cm.
Din străfunduri, altă fiară ciudată...
... Zeul Mărilor, Neptun.
Această lume este învelită in gaz metan.
Si o furtună de dimensiunea Terrei...
... biciuită de săIbatice vânturi, care bat cu 1500 km/h.
Acasă, Soarele este cel care controlează vântul...
... dar Neptun e mult prea departe.
Altceva trebuie să fi cauzat creearea acestor nemiloase vânturi.
Dar ce ?
Cunoastem foarte putine despre propriul nostru Sistemul Solar.
După toate acele mingi din gaz, o lună solidă...
... Triton.
Solidă, nu si stabil.
Priviti aceste gaizere...
... hornuri cosmice, expulzând funingine de o natură ciudată.
Acest satelit se învârte în jurul lui Neptun...
... în directia opusă rotatiei planetei Neptun.
O luptă cosmică a orgoliilor...
... pe care acest satelit mânios e destinat să o piardă.
Gravitatia enormă a lui Neptun îI atrage pe Triton spre el.
Încetinindu-I, bobinând-ul incet spre el.
Într-o zi, va fi sfârtecat de Neptun.
Si gata.
Nu mai avem nici sateliti, nici planete de văzut în sistemul nostru solar.
E din ce în ce mai frig, ne tot îndepărtăm de Soare...
... evadând din tentaculele sale gravitationale.
Dar acesta nu este un spatiu gol.
E plin de stânci înghetate.
Ca Pluto.
Până nu demult, credeam că Pluto era singur.
Mai încolo, nimic.
Ne-am înselat.
Alte lumi înghetate.
Descoperite atât de recent, încât nu s-a căzut de acord în privinta numelor lor.
Plutinos, pitici de gheată, cubewanos.
Sistemul nostru solar este mult mai haotic si ciudat decât ni I-am imaginat.
Acum suntem la 13 miliarde de kilometri de acasă.
Cel mai îndepărtat corp văzut orbitând în jurul Soarelui...
... o altă lume de gheată, minusculă: Sedna, descoperită în 2003.
Miscarea ei de revolutie durează 10.000 de ani terestri.
Stati putin, mai este ceva aici.
La 16 miliarde de kilometri de la casă sonda spatială Voyager 1.
Acest pachet de aluminiu si antene...
... ne dă prim-planuri despre cum arată planetele gigant...
... si a descoperit multe dintre ciudatele lor luni.
Călătoreste cu o viteză de douăzeci de ori
mai mare decât a unui glont, trimitându-ne acasă mesaje.
Acea placă aurie...
... e un soi de un fel de "mesaj într-o sticlă" intergalactic.
Contine un salut înregistrat în mai multe limbi,
Bună, din partea copiilor de pe Pământ.
Si o hartă care indică pozitia sistemului nostru solar.
Marele fizician, Stephen Hawking...
... consideră că a fost o greseală să se ruleze acel mesaj de bun venit.
Până la urmă, dacă esti in junglă, e întelept să strigi ?
Aceste comete arată ca cele pe care le-am văzut mai devreme.
Este o teorie că materialele primare ale vietii au început aici...
... pe o piatră ca aceasta până când ceva a dislocat-o...
... trimitând-o în grabă către Pământ.
La câtă gheată contine, cine stie dacă
nu cumva tot asa a ajuns apa si pe Terra ?
Apa din oceane, din corpul nostru...
... toată din acest automat de gheată celest.
Ne aflăm la opt milioane de milioane km de casă, asta înseamna 8 trilioane.
Ceea ce, de fapt, e doar un mic pas.
În fată, trilioane de kilometri si miliarde de stele.
E timpul să nu ne mai uităm în spate si să începem să ne uităm în fată...
... să păsim în vastul Univers,
în spatiul interstelar.
Miliarde de stele, întocmai ca Soarele nostru...
... multe cu propriile planete, la rândul lor, multe cu sateliti.
E greu de hotărât încotro s-o iei.
Posibilitătile sunt infinite.
Vom avea nevoie de o acceleratie semnificativă.
40 de trilioane de kilometri de casă.
150.000 de ani de călătorie cu o navă spatială.
Si abia dacă am ajuns la cel mai apropiat sistem solar dincolo de al nostru...
... Alpha Centauri.
Nu cu una, ci cu trei stele centrale.
Gravitează una în jurul alteia, prinse într-un dans celest.
Gravitatia fiecărei stele le atrage pe celelate...
... în timp ce ametitoarea lor viteză orbitală le mentine distantate.
Dacă am pătrunde între ele, am fi vaporizati...
... la trilioane de kilometri de casă
Atât de departe încât kilometrii nu-si mai au rostul.
Aici, va trebui să vorbim în ani-lumină.
Lumina parcurge zece trilioane de kilometri într-un an...
... prin urmare, suntem la 4 ani-lumină de casă.
Distantele sunt atât de mari, încât cu greu pot fi procesate.
Cine stie ce forte ciudate avem în fată...
... ce vom descoperi când-
dacă vom ajunge la capătul universului.
La zece ani-lumină de la Pământ, steaua Epsilon Eridani.
Impresionante inele de gheată si praf.
Si, undeva, acolo înăuntru, planete iau nastere din resturi...
... chiar sub ochii nostri.
Pretutindeni, asteroizi, comete.
Am putea spune că vedem sistemul nostru solar...
... asa cum era în urmă cu miliarde de ani.
Cu comete livrând cărămizile vietii...
... acestor tinere planete.
În centrul întregii actiuni, o stea mai mică decât Soarele nostru...
... tânără, încă.
Orice formă de viată în acest sistem
solar ar fi, în cel mai bun caz, primitivă.
Undeva trebuie să exite si sisteme solare mai dezvoltate, mai mature...
... dar găsirea lor înseamnă să căutăm acul într-un car cosmic cu fân.
20 de ani-lumină de la Pământ.
Steaua Gliese 581.
Are aproximativ aceasi vârstă cu a Soarelui.
Această planetă se află la o distantă potrivită de soarele său.
Mai aproape, apa s-ar evapora, mai departe, ar îngheta.
Conditiile ideale pentru ca viata să răbufnească.
Si dacă o cometă ar lovi, aducând apă si materii organice...
... atunci viata, organisme complexe ca noi,
chiar civilizatii asemănătoare cu a noastră...
... ar putea fi acolo chiar în acest moment.
Ar putea să ne găsească semnalele TV...
... privind la emisiuni de pe Pământ de acum 20 de ani.
Aici e gazda dumneavoastră, Joe...
Dar până când se va descoperi o cale de comunicare...
... pe distante atât de mari, putem doar să speculăm.
Noi si eitrăind vieti paralele,...
... nestiind unii de existenta celorlalti.
Dacă nu cumva viata a venit si a si dispărut.
Acesta este inconvenientul cometelor.
Crează dar si distrug...
... asa cum au simtit-o pe spinarea lor dinozaurii, acum 65 milioane de ani.
Lată acul în carul cosmic cu fân...
... atât ne-am putut apropia de un sistem solar asemănător cu al nostru...
... dar e o întâInire întâmplătoare.
Pot exista sute...
... milioane de sisteme solare asemănătoare acestuia,
după cum, la fel de bine, ar putea să nu fie niciunul.
O parte din atmosfera acestei planete, Bellerophon...
... este dispersată de steaua vecină.
De pe Pământ, planetele nu pot fi văzute la asemenea distante.
Fiind mascate de strălucirea stelei în jurul căreia gravitează.
Pe de altă parte, însă, planetele îsi exercită efectul
gravitational asupra stelei corespunzătoare, deplasând-o.
Măsurarea acestor deplasări infime, ne permite să demonstrăm existenta planetei.
Asa a fost observată si Bellerophon, în anii '90...
... si sute de alte planete îndepărtate.
65 de ani-lumină de la Pământ...
... porneste televizorul aici si vei receptiona
Jocurile Olimpice din Berlin, din timpul lui Hitler.
Steaua geamănă, Algol.
Cunoscută din vremuri străvechi ca Steaua Demon.
Văzută de pe Pământ, pare că steaua pâIpâie ca si cum prin fata ei ar trece o altă stea.
De aproape, însă, este si mai ciudată.
O stea este absorbită către cealaltă.
Aproape 100 ani-lumină de casă...
... soapte slabe de la una dintre primele emisii radio.
Am aprecia...
... dacă oricine aude această transmisie ar comunica cu noi.
Suntem foarte nerăbdători să stim cât de
departe pot ajunge transmisiile noastre.
De aici încolo, e ca si cum Pământul nici nu ar fi existat.
Pare că a trecut o viată de când am stat pe acea bancă...
... privind spre cer, întrebându-ne unde anume si cum ne-am găsit locul.
Un lucru am învătat cu sigurantă.
Universul e prea bizar, prea înfricosător...
... pentru noi ca să ghicim ce ne asteaptă în fată.
În adâncul galaxiei noastre, Calea Lactee.
Luminite care au inspirat o mie si una de povesti.
Pleiadele, cele sapte fiice ale lui Atlas, zeul grecilor...
... prefăcute în stele, spre linistea tatălui lor...
... ce tinea cerul pe umeri.
Gigantica Betelgeuse
Cea mai luminoasă si cea mai mare stea pe care am văzut-o până acum.
De cel putin 600 de ori mai mare decât Soarele.
Doar că aceasta nu e o stea...
... nu e planetă nu e nimic din ce am văzut până aici.
Un spectru fantomatic, la peste 1300 de ani-lumină de la Pământ...
... norul negru al lui Orion.
Praf si gaze, acoperindu-ne ca un giulgiu.
În mijloc, un bulgăre de lumină absorbind înspre el gazele si praful...
... încăIzindu-se, dând nastere unei mingi arzânde de gaz fierbinte.
Asemănător unei stele, asemănător Soarelui nostru în miniatură.
Înăuntru sunt milioane de grade.
Atât de fierbinte, încât începe să declanseze reactii nucleare...
... de felul celor care tin soarele nostru strălucind...
... producând energie, radiatii, căIdură.
Se naste o stea.
Norul negru al lui Orion nu este altceva decât o imensă fabrică de stele.
Asistăm la nasterea universului viitor.
Ne asteptam să vedem distrugere...
... dar aceasta este una dintre cele mai mari acte de creatie ale Universului.
Nasterea unei stele.
Poate, totusi, ne-am pripit.
Jeturi de gaze, izbucnind cu forte imense...
... împroscând praf si gaze pe milioane de kilometri.
E necrezut de violentă si creativă.
Nebuloase...
... nori de gaze incandescente, plutind în spatiu.
Fără vânt, dispersia lor va dura mii de ani.
Parcă ar forma o enormă sculptură stelară.
Natura nu este doar un om de stiintă, un inginer...
... este un artist de primă clasă.
Si asta este capodopera sa.
Stelele se nasc, cresc si, pe urmă, pe urmă ce ?
Mor ?
Se sting tăcute în noapte sau îsi găsesc sfârsitul printr-un bubuit asurzitor ?
Undeva între noi si marginea Universului, se află răspunsul.
Nori strălucitori, atârnănd în spatiu...
... împrejurul a ceea ce a fost cândva o stea, la fel ca si Soarele nostru.
Tot ce a rămas din ea sunt aceste gaze luminos colorate...
... elemente rezultate din reactiile nucleare din atâncul inimii stelei...
... eliberate în spatiu, odată cu moartea ei.
Verde, violet, hidrogen si heliu...
... ingredientele primordiale ale Universului.
Rosu, albastru, azot si oxigen...
... pietrele de temelie ale vietii de pe Pământ.
Pentru ca noi să existăm, stele ca acestea au trebuit să moară.
Fiecare atom din corpul nostru a fost produs prin fuziune nucleară...
... din stele ce s-au stins mult înainte ca însusi Pământul să fi existat.
Suntem făcuti din material stelar.
Acesta este începutul arborelui nostru genealogic.
În centru, fantoma unei stele...
... o pitică albă.
Albă, fierbinte, mică...
... însă incredibil de densă.
În timpul agoniei stelei, atomii fuzionează si se aglomerează...
... conferindu-i o densitate atât de mare,
încât doar o lingurită ar cântări o tonă.
Este o premonitie sumbră asupra destinului Soarelui nostru.
Peste sase miliarde de ani de acum, va deveni si el o pitică albă.
Moartea lui va fi mesagerul sfârsitului vietii pe Pământ.
Te face să te întrebi, câte lumi au venit si-au plecat...
... povesti celeste rămase nespuse, pentru totdeauna pierdute.
Cea mai impresionată dintre toate, însă, abia acum urmează să fie spusă.
Vom avea de călătorit prin timp până chiar la primul capitol...
... ca să învătăm cum a început Universul.
Rămăsitele unei stele moarte...
... Nebuloasa Crabului.
La 6000 de ani-lumină de casă, într-un cimitir al stelelor.
Am învătat multe...
... am văzut lucruri, ce nu le credeam cu putiintă.
Acum, privelisti ca aceasta, minuni cândva dincolo de imaginatie...
... le ducem cu noi.
Suntem gata, pregătiti să înfruntăm orice ar urma.
Hotărâti să ajungem la marginea Universului.
Acesta este doar calmul de după furtună, după o explozie uriasă...
... o supernovă care a transformat o stea întreagă în nori de gaze si praf.
Ochiul furtunii.
O stea pulsatilă în rotatie, un pulsar.
Gravitatia a comprimat nucleul giganticei stele la doar atât.
Cu un diametru de numai 20 de km, are o densitate inimaginabilă.
Un vârf de ac din aceasta ar cântări sute...
... poate milioane de tone.
Si pe măsură ce a scăzut în dimensiuni ca un patinator învârtindu-se pe loc...
... bratele îndepărtate apoi apropiate...
... a început să se învârtă tot mai repede.
Două fascicule de lumină, energie, radiatie, rotindu-se de 30 de ori într-o secundă.
Alimentând imensul nor de gaze si pulberi.
Radiatiile sunt mai intense chiar decât cele de pe Soare.
Fără îndoială, cel mai nimicitor lucru cu care ne-am întâInit.
Cândva, ne-ar fi îngrozit.
Însă, acum realizăm că fără primejdii...
... nu ar fi minuni.
Fără cosmaruri, n- ar fi nici vise.
Ne încearcă un sentiment straniu.
O senzatie ca si cum ne-ar astepta ceva rău...
... o existentă malitioasă.
Singurul lucru pe care nu am fi vrut să-I întâInim.
Inimaginabil de negru, înfulecând stelele din spatele ei.
Privim la fată prăpădul...
... rămăsitele unei stele gigantice...
... o gaură neagră.
Cu mult mai densă decât un pulsar...
... si imposibil să i te împotrivesti.
Gravitatia ei este atât de mare, încât nici măcar lumina nu poate scăpa.
Acest asteroid, doar o aglomerare de rocă masivă...
... însă se întinde de fapt, târâtă, practic, înspre hăul care îI devorează.
Înăuntru, materia nu este asa cum o cunoastem.
Nu există timp, nu există spatiu, legile fizicii pică.
Asteroidul a dispărut.
Nimeni nu stie unde.
Aceasta este limita puterii de întelegere umane.
Ar putea exita milioane de astfel de găuri
negre, târându-se prin propria noastră galaxie...
... mai multe poate decât toate stele pe cer...
... dar nu le-am vedea decât când ar fi deja prea târziu.
Ca si această stea...
... dispărând, jos pe o scurgere invizibilă.
Cine poate spune dacă nu suntem chiar într-o vastă gaură neagră...
... ca întreg Universul nu este într-una chiar acum...
... în interiorul altui univers ?
Gândeste prea mult la asta si mintea poate s-o ia razna.
Câteodată pare că pe măsură ce vedem mai mult, stim tot mai putin.
Si încă suntem tot în galaxia noastră, Calea Lactee...
... colosala imensitate a Universului dinafară încă ne asteaptă.
Minunile, primejdiile, tainele sunt acolo,...
... asteptând să fie descoperite.
7000 de ani-lumină de casă.
E la fel ca si într-o pădure deasă.
Ai cărei copaci sunt pe-o măsură de frumosi, de nu-ti poti lua privirea de la ei...
... ca să vezi pădurea în întregime.
Trebuie să găsim o cale...
... înspre luminisul de la marginea galaxiei..
Dar în fata unor astfel de privelisti, e greu să pleci.
Un imens nor incandescent, acoperit cu coloane de praf...
... stâIpii de sustinere ai creatiei.
Precum o poartă spre necunoscut.
O fabrică stelară plină cu sisteme stelare în stadiul embrionar...
... fiecare mai mare decât sistemul nostru solar.
Trebuie să rezistăm acestui cântec al sirenei, să ne smulgem de aici...
... pentru a călători mai departe spre capătul galaxiei.
Orbiti de frumusetea Căii Lactee, nu i-am văzut ororile...
... hazardându-ne pe teren minat.
Ca o explozie văzută cu încetinitorul.
O stea masivă, de milioane de ori mai strălucitoare decât Soarele.
Se va topi.
Resursele care au tinut-o în viată i se epuizează...
... reactiile nucleare ce i-au conferit putere se diminuează vertiginos.
Îi urmărim convulsiile mortii.
O si mai mare, periculos de instabilă stea.
Dar aceasta este pe cale să explodeze..
Si când o stea de aceasta mărime, moare...
... este de o sută de ori mai violentă decât o supernovă..
Am dat peste cea mai violentă moarte a unei stele dintre toate...
... o hipernovă.
Nucleul a implodat, transformându-se într-o gaură neagră.
Si aceasta este unda de soc, fulgerând prin stea...
... împroscându-i rămăsitele externe în spatiu.
Hipernove ucigase, comete înghetate...
... planete arse, pitice albe, giganti rosii.
Minuscule picături într-un colosal ocean de lumină albă
... galaxia noastră, Calea Lactee..
Am vrut să stim care ne e locul.
Acesta este răspunsul.
Civilizatiile, trecute si prezente.
Oricare dintre noi,
Cea mai mică gâză, cel mai falnic munte...
... nimic nu se vede, nici cât un fir de praf.
Casa noastră este o planetă minusculă orbitând o insignifiantă stea.
Dacă ar dispărea în această clipă, cine ar observa măcar ?
Si, totusi, până acum, oricât am căutat viată nu am găsit nicăieri...
... nici un loc în care am putea supravietui.
Doar acum, la mare depărtare de casa noastră...
... începem să o pretuim cu adevărat.
Priveste la toate aceste stele, sute de mii.
Cu sigurantă una dintre ele, mai mult decât una,
trebuie să fie capabilă să poată întretine viata.
Poate aici, în acest roi, în acest mănunchi de stele.
Prin anii '70, astronomers astronomii au trimis un mesaj încoace...
... cu detalii referitoare la structura ADN-ului
nostru, si la locatia sistemului nostru solar.
Din păcate, mesajul nu va ajunge aici pentru încă 25.000 de ani.
N- am găsit viată extraterestră, deocamdată.
Dar nu am găsit nici vreun motiv să credem...
... că nu ar exista pe undeva.
S- a elaborat o o ecuatie...
... cu scopul de estima numărul potentialelor civilizatii avansate.
Rezultatul este socant.
Ar putea să existe milioane de civilizatii numai în galaxia noastră.
Tot ce am văzut până acum se află în Calea Lactee.
Acum suntem pregătiti să ne părăsim galaxia...
... si să intrăm in spatiul intergalactic.
Aceasta este sansa noastră să rezolvăm misterul suprem...
... si s experimentăm momentul creatiei.
Dincolo de Calea Lactee...
... în vastele întinderi intergalactice.
În ciuda sortilor, am pătruns în spatiul intergalactic.
Aici, nu există orizont.
Până si cele mai apropiate galaxii sunt la depărtări de sute de mii de ani-lumină.
Rămăsitele galaxiilor sfâsiate...
... de atractia gravitatională a Căii Lactee...
... împrăstiate în nimic.
Acesta este cea mai aproape stare de vid perfect la care a ajuns universul.
Dar nici măcar acesta nu este gol în totalitate.
Sunt mici snopuri de gaze, dâre discrete de praf.
Si încă ceva: materie întunecată.
Atât de misterioasă, încât nu o vedem...
... nu o simtim, nu-i simtim gustul, nu o putem atinge si nici măsura.
Si, totusi, atât de răspândită se presupune că ar constitui 90%...
... din toată materia din univers.
Dacă materia întunecată există...
... înseamnă că vidul nu există.
Chiar si în spatiu, materia ne înconjoară.
Presupunem că există doar datorită efectului
misterios pe care I-ar avea asupra galaxiilor.
De exemplu aceasta, Norul lui Magelan.
O călătorie de 6 miliarde de ani în cea mai rapidă navă spatială...
...160.000 de ani-lumină de la Calea Lactee...
... la limita câmpului gravitational al acesteia.
Această galaxie ar trebui să se rotească în spatiu, dar ceva o opreste...
... ceva invizibil, puternic materia întunecată.
Stele, mănunchiuri de stele, nebuloase...
... o adevărată visterie astrală.
Parcă ar fi un sirag de perle.
O minge de foc...
... crescând din ce pare să fi fost o enormă explozie.
O supernovă.
Atât de luminoasă, încât, când lumina ei a ajuns la Pământ, acum 20 ani...
... s-a văzut cu ochiul liber.
Si atât de violentă, încât a declansat un sir de reactii nucleare...
... fortând atomi laolaltă, creând noi elemente...
... aur, argint, platină, pe care le expulzează în spatiu.
Inelul de aur de pe degetul dumneavoastră...
... a fost făurit într-o astfel de supernovă...
... la trilioane de kilometri, în urmă cu miliarde de ani.
Înainte să pornim de acasă, consideram Universul ceva izolat...
... ceva dinafară, de undeva din ceruri.
Dar acum stim că ne-am înselat.
Noi suntem Universul si el este în noi.
Sunt plăcute amintirile escapadelor prin acest abis.
Tot si tot mai mult.
Din ce în ce mai repede.
Galaxia Andromeda 2,5 milioane de ani-lumină depărtare.
E o cursă prin spatiu...
... totul făcut bucăti, precum schijele unei explozii.
Vedem această galaxie asa cum era ea...
... în vremurile când strămosii nostri învătau să umble, prin câmpiile africane.
Mergem mai departe prin spatiu, si mai în urmă, în timp...
Asta nu-i a bine !
O întreagă galaxie explodând ?
Singurul lucru îndeajuns de mare care ar putea provoca o asemenea explozie...
... e o altă galaxie.
Parcă ar fi sfârsitul lumii.
Dar această galaxie nu va muri, va renaste.
Sub altă formă, poate chiar cu stele noi...
... pe măsură ce praful si gazele intră în coliziune, creând frictiuni, unde de soc...
... determinând nasterea stelelor.
E ordine în acest haos, un model dincolo de diversitatea nesfârsită...
... un infinit ciclu al nasterii si al mortii, al creatiei si al nimicirii.
E un model tesut în vastul material al spatiului...
... care uneste toate aceste galaxii.
În Univers, există miliarde de galaxii...
... fiecare, la rândul ei, cu miliarde sau triliarde de stele.
Poate mai multe stele decât toate firele de nisip...
... de pe toate plajele Pământului.
În sfârsit, avem o imagine de ansamblu...
... si este mai impozantă decât ne-am fi putut imagina vreodată.
Această galaxie enormă Pinwheel Galaxy...
... se află la o asemenea depărtare de Pământ încât dacă am trimite un mesaj acasă acum...
... i-ar trebui 27 de milioane de ani să ajungă acolo.
Cine stie dacă specia noastră, planeta noastră...
... va mai fi prin zonă să-I primească.
Mergem mai departe, înapoi în timp.
Am trecut de momentul disparitiei dinozaurilor...
... de momentul în care primele fiinte au început să misune pe pământ.
Două miliarde de ani-lumină de casă.
Apropiindu-ne de capătul Universului.
Întorcându-ne la începutul tuturor timpurilor.
Aceasta nu este o galaxie. Este mai luminoasă decât sute de galaxii la un loc.
O undă orbitoare de energie ce răbufneste până la trilioane de kilometri depărtare.
Ceva atât de mare si de luminos trebuie să fie extrem de puternic.
Din experientă, stim că aici puternic înseamnă primejdios.
Pare un quasar, cel mai primejdios lucru din întreg Universul.
Călătoria noastră ar putea sfârsi.
Cel mai periculos, cel mai puternic lucru din Univers.
Un quasar.
Un cazan clocotind de gaze supraîncăIzite.
Această bestie are o inimă a întunericului, o gaură neagră super-masivă...
... cu masa a un miliard de sori.
Sfâsie stele întregi...
... devorându-le până dispar complet...
... pierdute pe veci din universul vizibil.
Gândim, sperăm, ne rugăm...
... am văzut ce e mai rău din toate câte Universul ne poate oferi.
Dar nimeni nu poate sti ce ne zace in fată.
Va trebui să mergem mai departe, să ne grăbim.
Opt miliarde de ani-lumină de casă.
Mai multe galaxii, acestea sunt, însă, diferite.
Zdrentuite, mici, apropiate unele de altele.
Am mers atât de mult în timp...
... încât aceste galaxii le vedem asa cum erau înaintea formării Pământului.
Sunt încă tinere, în crestere.
Ne apropiem de unde si cum a început totul.
Priviti acum galaxiile.
Aduc mai mult a plancton primitiv plutind pe un vast ocean întunecat.
Nori de praf si gaze...
... dansând, rotindu-se, fuzionând în embrionice galaxii.
Încep să dispară.
Am mers mai în spate decât momentul nasterii stelelor...
... într-o eră cosmică a întunericului.
Si înaintea momentului în care, lumina strălucirea de după...
... a unei explozii masive a creat Universul cunoscut.
Aici este.
Am ajuns.
Capătul Universului...
...130 de miliarde de trilioane de kilometri de casă...
...13,5 miliarde de ani în urmă.
Clipa Big Bang-ului...
... cel mai violent, dar si cel mai creativ eveniment al tuturor timpurilor.
Absolut totul s-a petrecut vreodată urmează acelui moment.
Toate religiile, toate culturile au meditat asupra lui.
Si, totusi, nu stim ce sau de ce a initiat acest act al creatiei.
Aici se încheie călătoria noastră...
... si Universul începe.
Un punct infinit de fierbinte si mic, dens, erupe.
Crează spatiul, timpul, materia si însusi Universul.
Initial, are dimensiuni subatomice.
O fractiune de secundă mai târziu...
... ar putea fi tinut în palmă.
După câteva secunde, are talia Terrei.
Today, the light from the Big Bang is still spreading out.
O poti auzi sub forma unei unde radio albe.
Vedea ca imagine statică.
Toate minunile văzute de-a lungul acestei călătorii...
... sunt scânteieri rezultate din acest Big Bang.
Galaxii, stele, planete...
... toate molozuri cosmice.
Mergem înainte prin timp...
... călarind unda exploziei.
Până la un tăciune ce se stinge...
... în reflexiile târzii ale Big Bang-ului.
Ne-am întors de un de am pornit.
Acasă.
Numai acum putem spune că îI cunoastem cu adevărat.
Mai mic, mai fragil decât ne-am imaginat vreodată.
Destinat să moară, înghitită de un soare muribund.
Dar nu ar trebui să disperăm. Ar trebui să ne bucurăm.
Am reusit să experimentăm minunile Universului.
Ar trebui sa celebrăm realizările noastre...
... si să ne bucurăm de fiecare clipă sub soare.
Adaptarea Bubuloimare